Stručně z Ruska
Napsal: 06. 05. 2019, 15:17
Chtěl bych moc poděkovat uživatelům tohoto fóra Yirině, Alexxovi a Kryštofovi (Airbus380) za inspiraci k této cestě a především za informace, které jsem se z jejich cestopisů a blogů dozvěděl. Velice mi tím usnadnili plánování a realizaci této cesty.
Kryštofovi bych pak chtěl obzvláště poděkovat za jeho průvodce, jež zveřejňuje na serveru cestujlevne.com. Bez nich bych byl často totálně ztracený.
Díky moc, Kryštofe!
Část nultá: Když je ten správný čas...
Ač nejsem žádný rusofil, nostalgik po starých časech či snad příznivec současného ruského vedení, navštívit "tu velkou zemi na východě" mně celý život lákalo. Ale nutnost pořízení vstupních víz (a hlavně jejich cena) tuhle touhu dlouho ukládalo do říše snů. Loni na podzim jsem si řekl, že teď je možná ten správný čas si tento sen splnit. A protože určité okolnosti se šťastně sešli (teda, jak se to vezme...), rozhodl jsem se tuto cestu pojmout poněkud ve velkoryseji.
Na konci listopadu jsou v práci určeny termíny dovolené na příští rok, já si jeden vybírám v první polovině dubna a hned za tři a půl tisíce korun kupuji jednosměrnou letenku s ČSA do Petrohradu (z které se později stává letenka Smartwings). Krátce po obdržení další výplaty mi v mailu přistává pro změnu letenka s S7 Airlines z Novosibirsku do Prahy (za cca 5 tisíc korun), tím jsou určeny základní mantinely výletu, zbývá dořešit ten zbytek.
Mám nějaké plány, už dlouho oprašované, ale proti jsou aerolinky. Ruské státní železnice mají předprodej tři měsíce předem, tomu ještě nějak rozumím, ale i některé letecké společnosti si dávají s prodejem na čas. A tak ony pomyslné puzzle skládám těžko a pomalu. Z Petrohradu chci jet do Moskvy, to je jasné. Dlouho toužím po Ural Airlines, ale když konečně ten jeden let mezi Petrohradem a Moskvou dají na můj termín do prodeje, zcela mi nevyhovuje časem. Tak beru Rossyi, odlet v devět ráno se zdá jako rozumná volba. Dobře, zdání bude klamat.
Dál do Nižného Novgorodu Aeroflot, tam je to pohoda, letenky už dávno v prodeji, odlet kolem desáté, navíc slibovaný SU9, moje spotterská duše jásá.
Potom chci Kazaň, Jekatěrinburg. Do Kazaně dá se vlakem, odtamtud předraženou Russline, ale jenom třikrát týdně, v pro mně v nevhodné dny. Alternativou je Utair, příjemné ceny, dva přelety Atkrem, mezitím krátký přestup v Ufě. Ale tenhle úsek je prokletý, to už je duben, to už letní letový řád a oni to stále neprodávaj. Na první urgenci reagují, že je nějaká chyba, ale že to bude v prodeji každým dnem, na druhou, ať si trhnu. Tak beru o den později tu Russline, přílet do Jekatěrinburgu pozdě večer, za tři tisíce (předchozí vnitrostátní přelety vycházely na tisícovku). Později to ještě zazdí tím, že let posunou o dvě hodina a agentura Gotogate, přes kterou jsem to kupoval a na kterou mně aerolinka odkáže, nechce od nějakém full refund ani slyšet.
Naštván, ale někde mezi Nižným Novgorodem a Kazaní mám den navíc, přemýšlím jak dál, o slovo se hlásí Samara. Většina přestupních letů vede v rámci Ruska přes Moskvu, to je taková blbá tradice už od sovětských dob (a od té doby se též táhne snaha s tím něco dělat). Ale zpátky do Moskvy se mi moc nechce. První varianta doletět do Samary přes Sochi k mé velké lítosti ještě nevychází, pak na mně ale z nějakého vyhledávače vykoukne společnost Azimuth, za 900 korun z Nižného Novgorodu přes Rostov, tam teda přestup přes noc, ale hlavně oba lety operované s SU9. Má duše už nejásá, má duše už je na vrcholu blaha.
Ze Samary do Kazaně nočním vlakem, rezervační systém RŽD je těžce v pohodě, přehledný, i v Angličtině, případný stornopoplatek zanedbatelný.
O cestě z Kazaně do Jakatěrinburgu Russline jsem už psal a zbytek cesty po "Transsibu", na to se zase těší šotoušská část mého já.
Celý plán je hotov...
...je čas čas řešit víza. To je nakonec neskutečná formalita, více lidí mi radí agenturu CRC holding (https://www.ruskaviza.cz/sluzby/viza-do-ruska), stačí přinést pas, fotky, potvrzení o pojištění, kopii přední strany pasu, vízovou anketu vyplňuji s nimi. O necelé dva a půl tisíce chudší, ale za dvacet pracovních dní dostávám mail, že víza jsou ready, tak ať se pro ně stavím.
Část první: Po stopách rodiny
Poslední březnovou sobotu pak konečně vyrážím na vysněný výlet. Ač v Praze akorát zuří jaro, oblečen, jako bych se chystal na Sibiř. A vlastně nejsem daleko od pravdy.
Osm let starý bulík je plný Rusů, na mně ale čeká překvapení hned u dveří. Místo obligátního "dobrý den", říkám jedné z letušek "Ahoj Adélko." Chodili jsme spolu na střední a od té doby se občas potkáváme a o tom, že dělá letušku u TVS, samozřejmě vím, ale na tomhle jsme se vážně nedomluvili.
Tak sedám na své 33F a vztek, který mně včera chytil, když jsem za zvolené místo musel platit 15 Eur, zcela mizí.
Praha - Petrohrad
sobota, 30.3.2019 11:25 - 15:25
(odlet na čas, přílet asi o půl hodiny dřív)
Smartwings, B738
QS 886, OK-TSR
LF: 95%
Bál jsem se, že budeme mít zpoždění, třeba i kvůli uzemnění MAXů, ale do vzduchu jdem na čas. Hezky otočku nad Kladnem a pak Krkonoše, Poznaň, Riga...
TVS převzaly "ruské" linky od ČSA teprve nedávno a předpokládám, že ten produkt si ještě sedne. Skoro každý cestující si z palubního prodeje něco koupil a byl jsem svědkem toho, že lecos hodně rychle došlo. No a i já jsem se malinko rozjel, přece když mám mezi personálem exspolužačku, tak jí nechám vydělat.
Za co ale musím TVS pochválit, je ta jejich "wifina". Prémiový produkt za 2 Eura jsem teda nekoupil, ale i v bezplatné verzi je možné na mobilním zařízení sledovat aktuální trasu letu a informace o rychlosti a výšce. Na ukrácení letu naprosto geniální.
Po slabých dvou hodinách letu klesání a konečně vidím na živo Rusko. Trochu pustá, zmrzlá půda, zbytky sněhu, před Petrohradem velká sídliště. Známá poučka praví, že při cestě do Ruska si člověk musí přetočit hodinky o dvě hodiny a třicet let dozadu, já bych k tomu přidal, že i co se týče počasí, vrátili jsme se tak o měsíc a půl zpátky.
Rychle se loučím s Adélou a protože jsou tu všude cedule se zákazy focení, fotím letadlo jen tak na tajno. Následná pasová kontrola je ale formalitou, až později v hotelu zjistím, že mi do pasu vložili i tzv. imigrační kartičku.
Celkově mám ale z letiště Pulkovo velmi dobrý pocit, až na ty zákazové cedule naprosto normální letiště. Jen když si chci koupit třídenní jízdenku na MHD, mám smůlu, prý až v metru.
Venku pak pocítím poprvé ruskou zimu. Na nic nečekám a beru první autobus 39 a lístek za 30 Rublů (1 RUB je asi 0,35 korun) platím "u průvodčího".
Pár zmrzlých stanic a ve stanici Moskovskaja první setkání s ruským metrem. Masivním a mohutným. Jako u nás. Staré, nezrekonstruované eskalátory, stanice z roku 1969, dojem mohutnosti dotváří ještě kovové dveře, jež brání ve svém konání sebevrahům. A pak staré špatné hlučné 81-71.
Později měním modrou linku za červenou a metro opouštím "u Leninova náměstí". U stanice je i Finské nádraží, já však v ruském chladu hledám tramvaj. Moderní vozy se střídají s těmi, do kterých se člověk bojí vkročit, nic mezitím snad Rusové ani neumí.
Stačí pár stanic a jsem tam. Hotel St. Petersburg. Nevybral jsem ho náhodou, v roce 1982 tu byla na zájezdu moje máma a v tomhle hotelu (to se ještě jmenoval Aurora) spala. Není to levný hotel, spíš drahý, řekněme, že dobrý jednolůžkový pokoj nebyl problém v Petrohradu sehnat za 700 korun, já tady za něj dal dva a půl tisíce.
Ale bylo to znát, jemná noblesa, lehký snobismus a přitom všechno fajn. Výhled sice ne do města, ale do dvora, ale vlastně o nic nešlo. Ve dražším hotelu jsem snad nikdy nespal, tak jsem si to užil.
Ještě byl čas, tak jsem vyrazil do města. Aurora přes řeku, Petropavlovská pevnost pár stanic tramvají.
Jdu tam pěšky a spíš nasávám atmosféru. Jedna zastávka v samoobsluze, další o chvíli později na čaj. Pořádně oblečen, pražské jaro je náhle zapomenuto.
Zaječí ostrov a Petropavlovská pevnost, nejstarší část Petrohradu, tady to všechno začalo. Dokonce je tu i malá pláž, kde si hrají děti. Všechny krámy už mají zavřeno, tak plán absolvovat prohlídku s hrnkem čaje v ruce padá. Přesto si to užívám, pohled na Něvu i okolní věže. Nejen Praha je stověžatá.
Cestou zpátky se stavuji ještě na kafe a svačinu a pak rozpadající se tramvají zpátky na hotel. V posledním patře je restaurace, ale to není jak dojít si na pivo. Jsem hezky pěkně usazen, jen mně šokuje, že pivo, to je tu především české. A ceny šílené. Tak symbolické těstoviny s výhledem na Auroru. A pak konečně spát.
Kryštofovi bych pak chtěl obzvláště poděkovat za jeho průvodce, jež zveřejňuje na serveru cestujlevne.com. Bez nich bych byl často totálně ztracený.
Díky moc, Kryštofe!
Část nultá: Když je ten správný čas...
Ač nejsem žádný rusofil, nostalgik po starých časech či snad příznivec současného ruského vedení, navštívit "tu velkou zemi na východě" mně celý život lákalo. Ale nutnost pořízení vstupních víz (a hlavně jejich cena) tuhle touhu dlouho ukládalo do říše snů. Loni na podzim jsem si řekl, že teď je možná ten správný čas si tento sen splnit. A protože určité okolnosti se šťastně sešli (teda, jak se to vezme...), rozhodl jsem se tuto cestu pojmout poněkud ve velkoryseji.
Na konci listopadu jsou v práci určeny termíny dovolené na příští rok, já si jeden vybírám v první polovině dubna a hned za tři a půl tisíce korun kupuji jednosměrnou letenku s ČSA do Petrohradu (z které se později stává letenka Smartwings). Krátce po obdržení další výplaty mi v mailu přistává pro změnu letenka s S7 Airlines z Novosibirsku do Prahy (za cca 5 tisíc korun), tím jsou určeny základní mantinely výletu, zbývá dořešit ten zbytek.
Mám nějaké plány, už dlouho oprašované, ale proti jsou aerolinky. Ruské státní železnice mají předprodej tři měsíce předem, tomu ještě nějak rozumím, ale i některé letecké společnosti si dávají s prodejem na čas. A tak ony pomyslné puzzle skládám těžko a pomalu. Z Petrohradu chci jet do Moskvy, to je jasné. Dlouho toužím po Ural Airlines, ale když konečně ten jeden let mezi Petrohradem a Moskvou dají na můj termín do prodeje, zcela mi nevyhovuje časem. Tak beru Rossyi, odlet v devět ráno se zdá jako rozumná volba. Dobře, zdání bude klamat.
Dál do Nižného Novgorodu Aeroflot, tam je to pohoda, letenky už dávno v prodeji, odlet kolem desáté, navíc slibovaný SU9, moje spotterská duše jásá.
Potom chci Kazaň, Jekatěrinburg. Do Kazaně dá se vlakem, odtamtud předraženou Russline, ale jenom třikrát týdně, v pro mně v nevhodné dny. Alternativou je Utair, příjemné ceny, dva přelety Atkrem, mezitím krátký přestup v Ufě. Ale tenhle úsek je prokletý, to už je duben, to už letní letový řád a oni to stále neprodávaj. Na první urgenci reagují, že je nějaká chyba, ale že to bude v prodeji každým dnem, na druhou, ať si trhnu. Tak beru o den později tu Russline, přílet do Jekatěrinburgu pozdě večer, za tři tisíce (předchozí vnitrostátní přelety vycházely na tisícovku). Později to ještě zazdí tím, že let posunou o dvě hodina a agentura Gotogate, přes kterou jsem to kupoval a na kterou mně aerolinka odkáže, nechce od nějakém full refund ani slyšet.
Naštván, ale někde mezi Nižným Novgorodem a Kazaní mám den navíc, přemýšlím jak dál, o slovo se hlásí Samara. Většina přestupních letů vede v rámci Ruska přes Moskvu, to je taková blbá tradice už od sovětských dob (a od té doby se též táhne snaha s tím něco dělat). Ale zpátky do Moskvy se mi moc nechce. První varianta doletět do Samary přes Sochi k mé velké lítosti ještě nevychází, pak na mně ale z nějakého vyhledávače vykoukne společnost Azimuth, za 900 korun z Nižného Novgorodu přes Rostov, tam teda přestup přes noc, ale hlavně oba lety operované s SU9. Má duše už nejásá, má duše už je na vrcholu blaha.
Ze Samary do Kazaně nočním vlakem, rezervační systém RŽD je těžce v pohodě, přehledný, i v Angličtině, případný stornopoplatek zanedbatelný.
O cestě z Kazaně do Jakatěrinburgu Russline jsem už psal a zbytek cesty po "Transsibu", na to se zase těší šotoušská část mého já.
Celý plán je hotov...
...je čas čas řešit víza. To je nakonec neskutečná formalita, více lidí mi radí agenturu CRC holding (https://www.ruskaviza.cz/sluzby/viza-do-ruska), stačí přinést pas, fotky, potvrzení o pojištění, kopii přední strany pasu, vízovou anketu vyplňuji s nimi. O necelé dva a půl tisíce chudší, ale za dvacet pracovních dní dostávám mail, že víza jsou ready, tak ať se pro ně stavím.
Část první: Po stopách rodiny
Poslední březnovou sobotu pak konečně vyrážím na vysněný výlet. Ač v Praze akorát zuří jaro, oblečen, jako bych se chystal na Sibiř. A vlastně nejsem daleko od pravdy.
Osm let starý bulík je plný Rusů, na mně ale čeká překvapení hned u dveří. Místo obligátního "dobrý den", říkám jedné z letušek "Ahoj Adélko." Chodili jsme spolu na střední a od té doby se občas potkáváme a o tom, že dělá letušku u TVS, samozřejmě vím, ale na tomhle jsme se vážně nedomluvili.
Tak sedám na své 33F a vztek, který mně včera chytil, když jsem za zvolené místo musel platit 15 Eur, zcela mizí.
Praha - Petrohrad
sobota, 30.3.2019 11:25 - 15:25
(odlet na čas, přílet asi o půl hodiny dřív)
Smartwings, B738
QS 886, OK-TSR
LF: 95%
Bál jsem se, že budeme mít zpoždění, třeba i kvůli uzemnění MAXů, ale do vzduchu jdem na čas. Hezky otočku nad Kladnem a pak Krkonoše, Poznaň, Riga...
TVS převzaly "ruské" linky od ČSA teprve nedávno a předpokládám, že ten produkt si ještě sedne. Skoro každý cestující si z palubního prodeje něco koupil a byl jsem svědkem toho, že lecos hodně rychle došlo. No a i já jsem se malinko rozjel, přece když mám mezi personálem exspolužačku, tak jí nechám vydělat.
Za co ale musím TVS pochválit, je ta jejich "wifina". Prémiový produkt za 2 Eura jsem teda nekoupil, ale i v bezplatné verzi je možné na mobilním zařízení sledovat aktuální trasu letu a informace o rychlosti a výšce. Na ukrácení letu naprosto geniální.
Po slabých dvou hodinách letu klesání a konečně vidím na živo Rusko. Trochu pustá, zmrzlá půda, zbytky sněhu, před Petrohradem velká sídliště. Známá poučka praví, že při cestě do Ruska si člověk musí přetočit hodinky o dvě hodiny a třicet let dozadu, já bych k tomu přidal, že i co se týče počasí, vrátili jsme se tak o měsíc a půl zpátky.
Rychle se loučím s Adélou a protože jsou tu všude cedule se zákazy focení, fotím letadlo jen tak na tajno. Následná pasová kontrola je ale formalitou, až později v hotelu zjistím, že mi do pasu vložili i tzv. imigrační kartičku.
Celkově mám ale z letiště Pulkovo velmi dobrý pocit, až na ty zákazové cedule naprosto normální letiště. Jen když si chci koupit třídenní jízdenku na MHD, mám smůlu, prý až v metru.
Venku pak pocítím poprvé ruskou zimu. Na nic nečekám a beru první autobus 39 a lístek za 30 Rublů (1 RUB je asi 0,35 korun) platím "u průvodčího".
Pár zmrzlých stanic a ve stanici Moskovskaja první setkání s ruským metrem. Masivním a mohutným. Jako u nás. Staré, nezrekonstruované eskalátory, stanice z roku 1969, dojem mohutnosti dotváří ještě kovové dveře, jež brání ve svém konání sebevrahům. A pak staré špatné hlučné 81-71.
Později měním modrou linku za červenou a metro opouštím "u Leninova náměstí". U stanice je i Finské nádraží, já však v ruském chladu hledám tramvaj. Moderní vozy se střídají s těmi, do kterých se člověk bojí vkročit, nic mezitím snad Rusové ani neumí.
Stačí pár stanic a jsem tam. Hotel St. Petersburg. Nevybral jsem ho náhodou, v roce 1982 tu byla na zájezdu moje máma a v tomhle hotelu (to se ještě jmenoval Aurora) spala. Není to levný hotel, spíš drahý, řekněme, že dobrý jednolůžkový pokoj nebyl problém v Petrohradu sehnat za 700 korun, já tady za něj dal dva a půl tisíce.
Ale bylo to znát, jemná noblesa, lehký snobismus a přitom všechno fajn. Výhled sice ne do města, ale do dvora, ale vlastně o nic nešlo. Ve dražším hotelu jsem snad nikdy nespal, tak jsem si to užil.
Ještě byl čas, tak jsem vyrazil do města. Aurora přes řeku, Petropavlovská pevnost pár stanic tramvají.
Jdu tam pěšky a spíš nasávám atmosféru. Jedna zastávka v samoobsluze, další o chvíli později na čaj. Pořádně oblečen, pražské jaro je náhle zapomenuto.
Zaječí ostrov a Petropavlovská pevnost, nejstarší část Petrohradu, tady to všechno začalo. Dokonce je tu i malá pláž, kde si hrají děti. Všechny krámy už mají zavřeno, tak plán absolvovat prohlídku s hrnkem čaje v ruce padá. Přesto si to užívám, pohled na Něvu i okolní věže. Nejen Praha je stověžatá.
Cestou zpátky se stavuji ještě na kafe a svačinu a pak rozpadající se tramvají zpátky na hotel. V posledním patře je restaurace, ale to není jak dojít si na pivo. Jsem hezky pěkně usazen, jen mně šokuje, že pivo, to je tu především české. A ceny šílené. Tak symbolické těstoviny s výhledem na Auroru. A pak konečně spát.